\input a5_cz.ltx

\input myhtml.lt

\usepackage[latin2]{inputenc}

\html
{\newcommand{\mysection}[1]{\section*{#1}}
 \newcommand{\mysubsection}[1]{\subsection{#1}}
}
%\begin{latexonly}

\ifx\pdfoutput\undefined
 \input pic_form.lt
\else
\fi

%\usepackage{csed}

%\usepackage{times}
%renewcommand{\encodingdefault}{IL2} %% To use CS fonts
\renewcommand{\encodingdefault}{T1}  %% To use EC (DC) fonts

\ifx\pdfoutput\undefined
 %\newcommand{\www}[2]{\htmladdnormallink{#1}{#2}}   %% without hyperref:
 \newcommand{\mysection}[1]{\section*{#1}}
 \newcommand{\mysubsection}[1]{\subsection*{#1}}
\else
 \usepackage[latin2]{inputenc}        %% default on Aisa, not for pdftex
 \usepackage{times}   %% to get smaller {but ugly} pdf
 \usepackage
  [pdftex,bookmarks,bookmarksopen,backref,pdfview=fitb,
   pdfauthor = {Jan\ Hollan},
   pdftitle  = {Kdy\ skonci\ v\ astronomii\ stredovek},
   pdfsubject= {Confusing\ medieval\ language\ of\ astronomy},
   pdfkeywords={vztazne soustavy, obloha, jasnost, hvezdna velikost,
                    magnituda, svitivost, stalice}
   ]
  {hyperref}
 \pdfpagewidth=148mm \pdfpageheight=210mm  % a5paper
 %\renewcommand{\www}[2]{\href{#2}{#1}} %is in html.sty already
 \renewcommand{\thesection}{}
 \newcommand{\mysection}[1]{\section{#1}}
 \renewcommand{\thesubsection}{\arabic{subsection}.}
 \newcommand{\mysubsection}[1]{\subsection{#1}}
\fi
%\end{latexonly}

%\html{
% \renewcommand{\www}[2]{%
% \begin{rawhtml}<A HREF="\end{rawhtml}#2%
% \begin{rawhtml}">\end{rawhtml}#2%
% \begin{rawhtml}</A>\end{rawhtml}%
%              }
%      }

\begin{document}

\title{Kdy skončí v~astronomii středověk?}
\author{Jan Hollan}
\date{8. června 1998}

\html{\tableofcontents}

\mysection{Kdy skončí v~astronomii středověk?}
\small

% Let's Not be Aristotelian in Astronomy

 Blíží se třetí tisíciletí křesťanské éry (které pro mne, a asi i pro
 většinu lidstva, začne 1. ledna 2000)\cite{Tomsa}, ale v~astronomii
 novověk dosud jen nesměle začíná.

\mysubsection{Vztažná soustava}

 Nevěříte? Zamyslete se tedy, co je typické pro středověký pohled na
vesmír, a naopak pro pohled novověký. Plně novověký je až pohled Isaaca
Newtona. Newtonova fyzika, aby mohla hovořit o~poloze nebo pohybu nějakého
tělesa, nejprve musí definovat \emph{vztažnou soustavu}. Tu lze nejsnáze
spojit s~jiným pevným tělesem, ale lze ji spojit například i jen se středem
hmotnosti soustavy těles (například Sluneční soustavy) a dvěma směry
k~jiným tělesům (například oběma nesmírně vzdáleným). V~některých vztažných
soustavách lze porozumět pohybu zkoumaného tělesa (tedy jej například
předpovídat) velmi snadno, v~jiných to může být obtížné.

 Předchozí fyzika, zpochybněná Koperníkem a popřená Galileem, se označuje
jako aristotelovská. Neplatí v~ní princip setrvačnosti: pozemská tělesa se
pohybují, jen dokud na ně působí nějaká síla, zato nebeská tělesa se
pohybují samovolně, ale jen po kružnicích. Polohy a pohyb aristotelovská
fyzika popisuje vždy jen vůči pevnému povrchu Země. O~nich říká, že jsou
\uv{skutečné}. Popis poloh a pohybů při pohledu z~plující lodi, natož při
pohledu ze Slunce, je pro ni nevhodný, případně úplně špatný. Takové polohy
či pohyby označuje jako \uv{zdánlivé}.

 Aristotelovská fyzika je blízká běžné zkušenosti, a i když se ji celý
systém vzdělávání snaží u~žáků a studentů nahradit fyzikou newtonovskou,
jeho úspěchy jsou omezené. Vzpomeňme si jen na věty typu \uv{Sedíme-li ve
vlaku, zdá se nám, že stromy vedle vlaku rychle uhánějí kolem nás}. Ono se
nám to totiž nezdá (pokud zrovna nespíme).

 Astronomické vzdělávání se ale o~nahrazení starobylého pohledu na svět moc
nestará. Mnozí autoři jsou totiž (aniž to vědí) přívrženci aristotelovské
fyziky. To lehce odhalíte z~libovolné věty, kde mluví o~\uv{zdánlivých}
polohách. Pro ně je \uv{skutečná} jen jedna vztažná soustava; která to
v~dané chvíli je, ale neuvádějí. Proti plně aristotelovské fyzice to jsou
v~různých situacích soustavy různé, jen někdy jde o~pevnou Zemi.

\mysubsection{Obloha}

 Na tuto základní mlhavost astronomických textů, totiž neuvádění vztažné
soustavy, navazují další. Astronomové mluví o~poloze hvězdy, a domnívají
se, že mluví o~tělese. Ve skutečnosti ale mluví obvykle jen o~směru, ze
kterého na ně v~nějaké vztažné soustavě v~dané chvíli dopadá světlo
vyzářené kdysi tímto zdrojem. To bývá ale velký rozdíl. Řekněme, že jde
o~nejběžněji užívanou vztažnou soustavu, spojenou s~pevným povrchem Země.
V~takové vztažné soustavě daná hvězda (jako těleso nebo soustava těles
kdesi velmi daleko) uhání ohromnou rychlostí kolem rotační osy Země, a kde
je v~danou chvíli, vůbec nevíme, protože neznáme její vzdálenost
s~přesností lepší než jeden světelný den. Přesto můžeme namířit dalekohled
tak, aby jím procházelo světlo z~oné hvězdy, a občas jej pootočit, abychom
hvězdu viděli i nadále.

 O~jaké poloze hvězdy to tehdy mluvíme? O~té, kterou vidíme. Je vhodné ji
nazvat \emph{poloha na obloze}. Nejde tehdy o~těleso, ale jen o~světlo
z~něj. Přesněji o~směr, odkud k~nám přichází. Ve vztažné soustavě, dané
budovou hvězdárny, se směr, do kterého za hvězdou natáčíme dalekohled,
během noci mění. A~co to je vlastně ta \emph{obloha}? To jsou všechny možné
směry, ve kterých můžeme oním dalekohledem vidět hvězdy. Tedy všechny
směry, mířící nad Zemi a její výčnělky (jako kopce, budovy a olistěné
koruny).

 Fyzika, odehrávající se uvnitř laboratoře, takový výraz nepotřebuje.
Popisuje buď přímo tělesa, nebo výslovně záření (jako částice či vlny)
které se od nich šíří. Astronomický popis se uplatní až v~dálce, kam si
\uv{nemůžeme sáhnout}, kde nemůžeme konat pokusy, ale jen pozorovat, co se
bez našeho vlivu děje. Až tehdy se opravdu hodí zavést pojem
\emph{obloha}. A~je to možné udělat pro každou vztažnou soustavu a bod,
odkud z~ní pozorujeme svět kolem sebe. Jde-li například o~vztažnou spojenou
s~dalekohledem, kterým zrovna exponujeme Mlhovinu v~Orionu, používáme pojmu
\emph{hvězdná obloha}. Přívlastek \emph{hvězdná} naznačuje, že hvězdy
(přesněji stálice) na ní (a na našem snímku) zůstávají na místě. (Bodem,
odkud tehdy vesmír pozorujeme, je zřejmě střed objektivu dalekohledu.)

 Obecněji jde nejen o~pozorování (tedy pohled očima), ale prostě sledování
nějakého signálu. Třeba o~poslouchání: letadlo mívá dvě různé polohy na
obloze --- v~jednom směru je slyšíme, a v~jiném případně vidíme.

\mysubsection{Velikost\dots?}

 Poslední \uv{středověkým rysem} astronomie je její vyjadřování, jak jsou
hvězdy jasné. Až v~minulém století se dočkalo jakéhosi fyzikálního
definování a zjemnění, celá dvě tisíciletí šlo jen o~třídění hvězd do
skupin. Dnes tedy nemáme jen hvězdy \emph{první velikosti}, \emph{druhé
velikosti}, atd., ale v~případě potřeby vyjadřujeme desetinnými čísly, jak
se nám jeví jasné. Jenom to vyjadřujeme jaksi bláznivě.

 Problém přitom není, že bychom nedostávali přesné výsledky. Podobně, jako
v~případě poloh, jen mnohdy tajíme, co máme vlastně na mysli. Co ta čísla
skutečně znamenají. Takové tajemno je ale zbytečné, a jsem přesvědčen, že
i škodlivé. Není pak divu, že si nás lidé pletou s~astrology. Co chybí
k~tomu, abychom byli fyziky?

 V~astronomické fotometrii chybí jen málo: údaj, jak je hvězda jasná, musí
vyjadřovat hodnotu nějaké fyzikální veličiny. A~k~té je potřeba mít nějakou
jednotku. Onu veličinu, respektující starověké třídění hvězd, nazýváme
\emph{hvězdná velikost}, a její jednotku pak \emph{magnituda}. Abychom
mohli hvězdnou velikost snadno definovat, potřebujeme ještě veličinu
\emph{jasnost} (ta má jednotku lumen na metr čtvereční). Pak už stačí říci,
jaká jasnost odpovídá hvězdné velikosti nula magnitud (přibližně hvězdě
Vega), a že hvězdy o~pět magnitud slabší (tedy s~hvězdnou velikostí pět
magnitud) jsou slabší stokrát (tedy jejich jasnost je jen setinou jasnosti
Vegy). Rozdíl 2,5~mag znamená poměr jasností 10, hvězdy slabé 7,5~mag na
nás svítí tisíckrát méně než Vega. Hvězdná velikost je veličina bezrozměrná
a logaritmická. Podobné jsou některé veličiny v~akustice, což není divu:
i ty se snaží vystihnout naše vnímání.

 Dnešní fotometrie se ale už většinou neopírá o~lidský zrak, a tak je
obdobných veličin více, pro různé filtry, přes které se viditelné
a neviditelné záření z~vesmíru pozoruje. Křivka propustnosti jednoho
z~nich (filtru V) se blíží křivce citlivosti našeho zraku (tedy vizuální).
Hvězdné velikosti se téměř vždy zavádějí tak, že pro Vegu jsou přibližně nula
magnitud (pro přesnější stanovení základní úrovně se užívá více hvězd).
A~tak si v~populárních textech většinou nemusíme lámat hlavu tím, o~jaký
filtr přesně šlo. Stojí li někde psáno, že planetka byla asi
\emph{patnácté velikosti}, tedy měla hvězdnou velikost asi patnáct
magnitud, rozumíme tomu tak, že byla asi miliónkrát slabší než Vega, čili
než stálice nulté velikosti (patnáct je třikrát pět, a sto na třetí je
milión).

 Je to trochu divné vyjadřování, ale mlhavé není. Jenže se v~běžných
textech mlhavým stává! Slova \emph{velikost, jasnost, hvězdná velikost}
a \emph{magnituda} se libovolně zaměňují. Posledním z~nich se označuje
veličina i jednotka, ale vyskytne se i s~pořadovou číslovkou. Pořadová
číslovka ale patří jen ke starobylému pojmu
\emph{velikost}\footnote{Takovou pěknou možnost mají všechny nerománské
jazyky. V~jazycích bližších latině to je složitější, protože \emph{magnus}
je latinsky \emph{velký} a \emph{magnitudo} znamená \emph{velikost}.
Anglické \emph{magnitude} proto asi zůstane dvojznačné, kromě jednotky bude
občas označovat i starověkou třídu jasnosti.}.
 Málokterý astronom se tomu ubrání, protože takovému zmatku přivykl. Odvyká
se pomalu, a i pro mne jako autora to bylo těžké. Stejně jako pro redaktory
Instantních astronomických novin.

 Přepočet hvězdných velikostí (anglicky faintness) na jasnosti nabízí autorův
 program fai2bri, viz \cite{fai2bri}.

\mysubsection{Azimut od jihu?}

 Náš mladý spolupracovník, hvězdář Jan Máchal, se mě koncem dubna dotazoval
na význam jedné veličiny u~předpovědí zjasnění družic soustavy Iridium,
a říkal, že jedno, které mělo dosáhnout asi mínus pět magnitud, prostě
nenastalo. Později večer ale přišel na to, v~čem byl problém: díval se
totiž na opačnou stranu.

 Kdyby nebyl hvězdář, asi by to nepopletl. Jenže jeho učili, že azimut se
počítá od jihu. V~domnění, že jde o~astronomickou předpověď, se s~důvěrou
obrátil zády k~místu, kde se družice měla na obloze objevit.

 V~normálním světě azimut počítáme od severu. Možná tomu tak nebylo
vždycky, vzpomeňme si na středověké mapy, kde nahoře nebyl sever, ale jih.
Dnešní kompasy ale mají stupnici takovou, že azimut severu je nula, azimut
východu devadesát a azimut jihu sto osmdesát stupňů. Astronomové ale jakoby
o~tom nevěděli, pod běžnou veličinou rozumí její opak. Je to možná
praktické při výpočtech i při vyjadřování (v~naší zeměpisné šířce jsou
Slunce, Měsíc a planety většinou blíž k~jihu než severu). Pokud ale takovou
výhodu chceme mermomocí použít, měli bychom takovou veličinu nazývat (pro
zasvěcené) \emph{astronomický} azimut, nebo lépe (totiž pro každého)
\emph{azimut od jihu}. Jinak to sami popleteme (to vím z~vlastní
zkušenosti). Prosté \emph{azimut} by mělo znamenat výhradně to, co znají
všichni ze zeměpisu.

\mysubsection{Hvězdy, stálice a planety}

 Ne všechna nedorozumění v astronomii mají tak starý původ. Jedno, méně
 závažné, je naopak novověké.

 Slovem \emph{hvězda} se odedávna rozuměl jakýkoliv světelný bod na obloze.
 Většina takových bodů zůstává ve stálých vzájemných polohách, a označují
 se proto jako \emph{stálice}. Jen hrstka se chová jinak, zejména
 \emph{planety} (doslova \emph{bludice}). Světelný bod, který po obloze na
 okamžik rychle popoběhne a zmizí, je \emph{padající hvězda}, čili meteor.
 K~nim přibyly hvězdy, které se pohybují méně nápadně, \emph{družice} a
 vzdálená \emph{letadla}.

 Dnes má slovo \emph{hvězda} ještě další význam: míníme jím horké,
 přibližně kulové těleso, jako je naše Slunce. Podobně i slovo \emph{planeta}
 označuje také těleso určitého typu, viz dále.

 Třetí význam slova \emph{hvězda}, se kterým se dnes setkáte, je docela
 matoucí. Vznikl zúžením původního významu pouze na \emph{stálice}
 (anglicky \emph{fixed stars}, německy \emph{Fixsterne}). Vyvinul se zřejmě
 z~představy, že stálice jsou cizí slunce, čili hvězdy ve druhém (dnešním)
 smyslu tohoto slova. Ale tak to přece většinou není! Tento omyl je ale až
 novověký, a že jde o~omyl, začíná být nápadné až koncem dvacátého století.

 Většina stálic jsou \emph{soustavy}, alespoň dvojhvězdy. Světlo některých
 stálic ale nepochází jen z~hvězd. Z~jedné hvězdy na druhou může téci proud
 plynu, a ten pak případně vytváří okolo druhé hvězdy (jde-li o~husté malé
 těleso) plynný disk. Takový disk může svítit více než obě hvězdy. Pokud je
 uprostřed disku černá díra, může z~jeho osy tryskat ohromnou rychlostí
 plynný paprsek, jasnější, než celý zbytek stálice. Díváme-li se na nebe,
 měl by se nám zatajit dech nad tím, jaké děje tam probíhají. Stálice jsou
 zkrátka \emph{procesy, které vydávají mnoho světla}.

 I~když uvažujeme o~stálicích jen jako o~soustavách těles, neměli bychom
 zapomínat na případné složky, které hvězdami nejsou: neprobíhaly a nebudou
 v~nich probíhat jaderné reakce. Můžeme jim říkat \emph{planety}, i když se
 těm našim mohou podobat jen docela málo. Jsou tam jistě i menší tělesa,
 planetky, které v~blízkosti hvězd mohou vytvářet plynoprachové fontány,
 čili komety. A~pak i drobnější částice z~nich uvolněné, nebo i původní
 plyn a prach, ze kterého celá soustava dosud vzniká. Takový prach známe
 z~infračerveného pozorování některých stálic.

 Přechodným typem těles jsou taková, kde jedny jaderné reakce proběhly
 (zmizelo lithium), ale vodík se na hélium měnit nebude. Těm se zatím říká
 hnědí trpaslíci. Na pohled se, stejně jako čerstvé planety velké hmotnosti,
 určitě podobají hvězdám: jsou to tělesa s horkou (svítící) vodíkovou
 atmosférou. Zdá se, že v~květnu 1998 objevil Hubblův teleskop
 planetu, která tvoří největší těleso slabounké stálice, vymrštěné z~jiné
 mladé stálice.

 Co vlastně označujeme slovem \emph{planeta}? Už tisíce let tím myslíme
 některou z mála hvězd. Od Koperníka pak i podobně vybraná tělesa, ke
 kterým počítáme i Zemi. Nyní asi i další tělesa, v nichž těžší látky
 klesly do hloubky --- a takových je už jen ve Sluneční soustavě zřejmě
 desítky.

 Shrnuto, protiklad \emph{hvězda -- planeta} patří jen do uvažování
 o~složení stálic nebo Sluneční soustavy, tedy do uvažování o~tělesech.
 Mluvíme-li o~málo pohyblivých světelných bodech na nebi, tím správným
 protikladem je \emph{stálice -- planeta}, stejně jako za dávných časů!

\mysubsection{Dále a podrobněji}

 Více se o~podivných astronomických zvycích můžete dozvědět v~textu
\emph{Úskalí didaktiky astronomie}, viz
\www{http://astro.sci.muni.cz/pub/hollan/a\_papers/uskali/}
    {http://astro.sci.muni.cz/pub/hollan/a_papers/uskali/}.
 Tam jsou i odkazy na texty, které by měly sloužit jako norma. Dozvíte se
 tam v~závěru i o~tom, jaké strašidlo si hvězdáři vymysleli místo veličiny
 \emph{jas} a že vyjadřují úhly v~časových jednotkách (jedna hodina je
 přitom patnáct stupňů). To je ale také až kuriozita novověká, bohužel.

\bigskip

\centerline{pondělí 8. června 1998}

\renewcommand{\refname}{\large\bf Odkazy}

\begin{thebibliography}{}

\bibitem{Tomsa}
 Tomsa, Jan: Počítání času (Základy teorie kalendáře). Koniasch Latin Press,
 ve spolupráci s Hvězdárnou a planetáriem hlavního města Prahy, 1995. ISBN
 80-85917-13-0.

\bibitem{fai2bri}
  \www{http://astro.sci.muni.cz/pub/hollan/programmes/photometry/}
     {http://astro.sci.muni.cz/pub/hollan/programmes/photometry/}.

\end{thebibliography}


%\bigskip

\input jh_silh.lt

\end{document}

 Hollan, J.: Co je obloha a co zas hvězdné nebe? Hvězdárna v~Brně, 1993.\\
 Viz \www{http://astro.sci.muni.cz/pub/hollan/a\_papers/oblnebe/}
         {http://astro.sci.muni.cz/pub/hollan/a_papers/oblnebe/}

 Hollan, J.: Veličiny a jednotky v~astronomii, zvláště v~astronomické
 fotometrii. Hvězdárna v~Brně, 1992.\\
 Viz \www{http://astro.sci.muni.cz/pub/hollan/a\_papers/si\_fot/}
         {http://astro.sci.muni.cz/pub/hollan/a\papers/si_fot/}
